Tekstityksen versionumero: 1.0 Päiväys: 06.02.2009
Suomennos: Snagglepuss, SocomPredator, Wagner, -
VierasTalo, unltd, Newton ja jazzzombie
Oikoluku: jazzzombie
Siellä ne haukkuivat. 26 koiraa.
Näen niiden ilkeät kasvot. Ne ovat tulleet tappamaan minut.
Ne sanovat työnantajalleni Bertoldille:
"Anna meille Boaz Rein, tai syömme asiakkaasi. Minuutti aikaa!"
26 koiraa? Kuinka tiedät, että niitä on 26 eikä 30?
Olen tulossa siihen.
- No? - Mitä?
- Miten tiedät? Lasketko ne? - Mitä luulisit?
- Herään. - Siinä kohdassa joka kerta?
Aivan. Se loppuu aina siihen.
- Kauanko? - Kaksi ja puoli vuotta.
- Ja sinä soitat minulle tähän aikaan. - Kusipää!
Älä kutsu minua kusipääksi.
Tämä uni tulee jostain aiemmin tapahtuneesta.
- En ole kertonut kaikkea. - Kuten mitä?
- Libanonissa... - Mitä Libanonista?
Sodan alussa menimme libanonilaiskyliin -
etsimään etsintäkuulutettuja palestiinalaisia.
Selvä. Entä sitten?
Kun joku tulee kylään, koira haistaa sen ja haukkuu varoitukseksi.
Kaikki heräävät, ja karkulaiset pakenevat.
Jonkun oli lopetettava ne. Muuten miehemme olisivat kuolleet.
Mutta miksi sinä?
Muut tiesivät, että en pystyisi ampumaan ihmistä. He sanoivat:
"Anna mennä. Ammu koirat!"
26 koiraa. Muistan niistä joka ikisen.
Jokaisen kasvot, jokaisen haavan, niiden katseen... 26 koiraa.
Kuinka kauan kesti, ennen kuin koirat ilmestyivät uniisi?
- 20 vuotta. - Oletko kokeillut mitään?
- Kuten mitä? - Terapiaa, psykiatria, shiatsua.
En mitään. Soitin sinulle.
- Olen vain elokuvaohjaaja. - Eikö elokuva voi olla terapeuttinen?
Olet käsitellyt monia epäkohtia elokuvissasi.
Mutta en mitään tällaista.
Etkö saa takaumia Libanonista?
En. En oikeastaan.
Oletko varma?
- En. - Beirutista, Sabrasta ja Shatilasta?
- Mitä Shatilasta? - Olit vain 100 metrin päässä verilöylystä.
Ennemminkin 200 tai 300 metrin päässä.
Totta puhuen se ei ole varastoitunut muistiini.
Ei takaumia tai unia? Etkö koskaan ajattele sitä?
En...
- Etköhän sinä pärjää. - Luuletko niin?
- Varmasti. - Varmastiko?
Kyllä. Yritän keksiä jotain.
- Varmasti? - Varmasti.
Tapaaminen Boazin kanssa tapahtui talvella 2006.
Sinä yönä ensimmäistä kertaa 20 vuoteen -
koin takauman Libanonin sodasta.
Eikä mistä tahansa paikasta, vaan Länsi-Beirutista.
Eikä mistä tahansa sieltä, vaan verilöylystä -
Sabran ja Shatilan pakolaisleireillä.
Mikä hätänä? Kello on vasta 6:30.
Meillä kaikilla on ystäviä, jotka ovat lakimiehiä, tohtoreita, terapeutteja...
Joskus se ystävyys maksaa heille.
Mutta et herättäisi lakimiesystävääsi kello 6:30.
Lakimieheni on kymmenen kertaa halvempi kuin sinä.
En voi ymmärtää.
Miksi minulle ei aiemmin tullut takaumia?
Boazin kerrottua hulluista koirista...
Miksi en saa sitä pois päästäni? Se ei liity mitenkään minuun.
Muisti on kiehtova asia. Tarkastellaanpa erästä psykologista koetta.
Joukolle ihmisiä näytetään kymmenen eri kuvaa lapsuudesta.
Yhdeksän on oikeasti heidän lapsuudestaan, mutta yksi on väärennös.
Heidän kuvansa on liitetty huvipuistoon, jossa he eivät ole koskaan käyneet.
80 prosenttia tunnistaa itsensä...
He tunnistivat väärennetyn kuvan aidoksi.
20 prosenttia ei muistanut.
Tutkijat kysyivät heiltä uudestaan.
Toisella kerralla he sanoivat muistavansa kuvan.
"Se oli mahtava päivä huvipuistossa vanhempieni kanssa."
He muistivat kokonaan väärennetyn kokemuksen.
Muisti on dynaaminen. Se elää.
Jos jotkut yksityiskohdat puuttuvat, -
muisti täyttää ne aukot asioilla, joita ei ole koskaan tapahtunutkaan.
Mielikuvani verilöylystä on siis -
kuin väärennetty valokuva?
Eikö sitä koskaan tapahtunutkaan? Keksinkö sen? Sekö ei ole totta?
En minä tiedä. Ketä siellä oli kanssasi?
Carmi oli siellä. Hän oli koulukavereitamme.
Ja joku muu, jota en tunnista.
- Mene kysymään Carmilta, mitä hän muistaa. - Hän asuu Hollannissa.
On asunut jo 20 vuotta.
Mene Hollantiin ja kysy häneltä, jos se vaivaa sinua.
Eikö se ole vaarallista? Ehkä löydän asioita, joita en tahdo tietää itsestäni.
Ei ollenkaan. Selvität vain ne asiat, jotka haluat tietää.
Emme mene paikkoihin, joihin emme halua mennä.
Ihmisluonto estää meitä menemästä pimeisiin paikkoihin.
Muisti johdattaa sinne, mihin meidän tarvitseekin päästä.
Näetkö kaiken tuon?
- Kyllä. - Se kaikki on minun.
Kaikkiko?
Noista puista jokeen asti.
- Se on kaikki sinun. - Talo myös.
Neljä hehtaaria maata.
- Tämä kaikki vain myymällä falafelia? - Vain falafeleilla.
Tule katsomaan.
- Kauanko myit falafeleja? - Kolme vuotta oli tarpeeksi.
90-luvun alussa omistin pienen liikkeen Utrechtissa.
Terveysruoka oli muodissa, kuten myös Lähi-idän keittiö.
Falafelit ovat sekä terveellisiä että Lähi-idästä.
Kaikki olettivat, että sinusta tulisi ydinfyysikko.
- Ketkä niin olettivat? - Omat perheemme ja koulukaverimme.
He olettivat sinun saavan Nobel- ehdokkuuden ennen kuin täytät 40.
20-vuotiaana se tulevaisuus oli jo mennyttä. Onko kylmä?
- Tännehän jäätyy. - Mennään sisään.
Pitääkö meidän kävellä tuonne asti?
- Huvittavaa, että ilmestyit tänne juuri nyt. - Miten niin?
Kun soitit, olin juuri lähtenyt ulos seitsemänvuotiaan poikani Thomasin kanssa.
Hän leikki lelupyssyllä ja alkoi kysyä kysymyksiä:
"Mitä teit armeijassa? Ammuitko ketään?"
- Ammuitko? - En tiedä.
Mennään sisälle lämmittelemään.
Panetko pahaksesi, jos piirrän sinut leikkimässä poikasi kanssa lumessa?
En lainkaan. Piirrä vain niin paljon kuin haluat.
Käyn hakemassa hänet. Piirtäminen sopii, kunhan et vain ala kuvata.
Niin oudolta kuin se kuulostaakin, meidät kuljetettiin sotimaan -
armeijan vuokraamalla tai takavarikoimalla "Lemmenlaivalla".
He halusivat hämätä vihollista ja tehdä yllätyshyökkäyksen.
Mitä tarkoitat "Lemmenlaivalla"? Oliko siellä porealtaita tai baareja?
- Sellaisellako? - Sellaiseksi sen kuvittelin, -
vaikka se ei oikeasti sellainen ollut.
Myöhemmin selvisi, että se oli vain vanha erikoisjoukkojen laiva.
Kun olit 18 vuotta, pidin sinua älykkönä. En ikinä aavistanut sinun värväytyvän.
Se oli tärkeää minulle käytännöllisistä syistä.
Muut tuntuivat naivan kuin kanit, -
ja itse olin ainoa... Kuinka sen sanoisin?
Olin nörtti, joka oli hyvä shakissa ja matematiikassa.
Ongelmana oli miehisyys. Minun piti todistaa kaikille, -
että olisin paras sotilas ja suuri sankari.
- Onnistuitko siinä? - Yllättävän hyvin.
Tunsin itseni vahvaksi ja päteväksi.
Sitten alkoi sota ja meidät käskettiin sille kirotulle "Lemmenlaivalle".
- Sitten minä... - Mitä?
Oksensin kuin sika. Mietin, mitä vihollinen ajattelisi -
nähdessään minut niin säälittävässä tilassa.
Lopulta luhistuin kannelle ja nukahdin.
Nukun, kun minua pelottaa.
Vielä nykyäänkin näen unia ja takaumia siitä.
Olen voimattomana laivan kannella.
Sillä hetkellä näin unta, että nainen tulee luokseni -
ja vie minulta neitsyyteni.
Näin kaikkien ystävieni palavan elävältä.
- Missä? - Laivassa.
Heräsin juuri ennen rantautumistamme. Nousimme aamulla maihin erääseen kaupunkiin.
- Mihin kaupunkiin? - Mistä minä tietäisin?
Sidoniin ehkäpä.
Pelon ja ahdistuksen vuoksi aloimme ampua kuin hullut.
- Ketä ammuitte? - Mistä minä tietäisin?
Vanha Mercedes saapui, ja kaikki tulittivat sitä hulluna.
Olimme kaksi vuotta harjoitelleet, ja silti pelko valtasi meidät.
Sitten tuli hiljaisuus. Kauhistuttava kuolemanhiljaisuus.
Päivän valjetessa -
näimme aikaansaamamme tuhon.
Emme tienneet, missä olimme.
Autossa...
- Mitä autossa oli? - Kokonaisen perheen ruumiit.
- Miksi tulit tänne? - Minäkö?
Minä menetin muistini.
- Onnettomuudessako? - Mitä?
- Olitko onnettomuudessa? - Mitä tarkoitat?
Auto-onnettomuudessa tai työtapaturmassa?
En ole ollut onnettomuudessa.
En vain muista mitään Libanonin sodasta.
Minulla on vain yksi muistikuva.
Jostain syystä sinäkin olet siinä mukana.
Millainen muistikuva?
Olitko sinäkin siellä?
- Vaikea sanoa. - Miten niin? Olitko siellä?
En tiedä.
En muista mitään siitä verilöylystä.
Mutta sinähän olit Beirutissa verilöylyn aikaan.
Muistan kyllä olleeni siellä. En koskaan unohda marssiamme Beirutiin.
Mutta verilöyly... Kuinka sen sanoisi?
Se on pyyhkiytynyt muististani.
- Selvä. - Verilöyly...
Silloin matkatessani taksissa Amsterdamin lentokentälle -
muistini alkoi yhtäkkiä palata.
Se ei ollut mikään alitajuntani muodostama harha.
Sodan ensimmäinen päivä. Olin 19-vuotias, enkä ollut ehtinyt ajamaan partaa.
Ajoimme tietä pitkin hedelmätarha toisella puolella, meri toisella.
Ammuimme joka suuntaan ja kaikkea mahdollista iltaan asti.
Kun pysähdyimme sinä iltana, eräs upseeri tuli käskemään:
"Te siellä. Kootkaa kuolleet ja haavoittuneet.
Heivatkaa heidät sitten pois."
- "Heivaamme pois?" - "Juuri niin."
- "Minne?" - "Mistä minä tietäisin?
Tuonne lähelle kirkasta valoa. Sinne ne kuulemma heivataan."
Matkasin koko matkan takaisin.
En ollut nähnyt ennen avointa haavaa tai muunlaista verenvuotoa.
Sitten olinkin yhtäkkiä vastuussa tankista täynnä kuolleita -
ja haavoittuneita, jotka etsivät valoa pimeydestä. Pelastusta.
Mitä tehdään? Sano nyt hemmetissä!
- Tulita. - Ketä?
En minä tiedä, kunhan tulitat.
- Eikö kannattaisi rukoilla? - Sitten rukoilet ja tulitat.
Viimein näimme helikopterien sädekehämäiset valot.
Lähestyessämme valoja kaikkialla näkyi kuolleita ja haavoittuneita.
Tyhjensimme lastin konemaisesti kuin emme olisi olleet läsnä.
Sitten vain käännyimme ympäri ja ajoimme pois.
Sodan ensimmäisenä päivänä kuljetin kuolleita -
ja haavoittuneita panssarivaunuista rannikkotielle.
Nyt etsin silloin kanssani olleita sotilaita.
Olisivatko he voineet olla teidän miehiänne?
Saattoivat hyvinkin olla. Me olimme rannikkoalueella.
Läntisellä puolella. On se mahdollista.
Tunnistatteko minut tästä?
En.
En minäkään, vaikka olenkin itse kuvassa.
Rajan ylittäminen Rosh Hanikran kautta tuntui aivan huviretkeltä.
Valokuvasimme, heitimme huulta...
Oli aikaa pelleillä ennen tositoimia.
Hyvää huomenta, Libanon
Liikaa tuskaa harteilla on
Hyvää huomenta, Libanon
Maisemat olivat upeita. Puita joka paikassa, -
taloja siellä täällä. Ihanteellista maaseutumaisemaa.
Hidas ajotahti salli meidän nauttia koko komeudesta.
Tulkoon unelmasi täytetyiksi
Väistykööt painajaiset tieltäsi
Olet siunaus, Libanon
Panssarivaunussa olo on turvallinen.
Se on jykevä ja umpinainen ajoneuvo.
Panssarivaunun sisällä olimme suojassa.
Sinut revitään riekaleiksi
Vuodat kuiviin syliini
Olet elämäni rakkaus
Lyhyenlännän elämäni
Revi minut riekaleiksi
Minä vuodan...
Yhtäkkiä komentaja ei enää vastannut takaisin.
- Oliko hän vieressäsi? - Oli. Hänen päänsä -
lyyhistyi eteenpäin. Menin sisälle panssarivaunuun ja näin siellä verta.
Veri tuli hänen kaulastaan.
- Olitko seuraava komentoketjussa? - Kyllä olin.
En kuitenkaan tajunnut sitä heti.
Pysyimme sisällä eikä meille tullut mieleenkään tulittaa takaisin.
Kahden minuutin kuluttua räjähti. Kaikki pyrkivät kauhistuneina ulos panssarivaunusta.
Lähdimme ilman aseita.
Sisälle jääneet kuolivat.
Juoksin niin lujaa kuin pääsin -
siksakkia kohti merta.
Ajattelin, että kaikki on loppu. Olen kuolon oma.
He saapuisivat pian. Piti vain odottaa kuolemaa.
Näin, mistä rakennuksesta he ampuivat. Näin myös komentajamme.
Toivoin hänen tulevan lähemmäksi.
En tiedä, miksi he alkoivat vetäytyä.
Tuntui kuin omat sotilaamme olisivat hylänneet minut.
Kuvittelin, miten äitini reagoisi, kun kuulisi asiasta.
Me olimme läheisiä. Olin kuin hänen oikea kätensä.
Olin ainut, joka auttoi kotitöissä.
Kuten esikoispojan kuuluu tehdä.
Vilkaistessani näin heidät juttelemassa ja tupakoimassa.
Ihmettelen sitä, miksi minua ei huomattu.
Kurkistin vielä muutaman kerran. He kai kuvittelivat -
kaikkien kuolleen heidän luoteihinsa.
Päätin odottaa pimeää.
Minulla oli hyvä piilopaikka.
Päätin jostain käsittämättömästä syystä ryömiä mereen.
En halunnut pysyä lähellä rantaa, joten uin kauemmas ulapalle.
Kun tunsin olevani tarpeeksi kaukana, aloin uida etelään päin.
- Millaista merellä oli? - Tyyntä, ei aallokkoa.
Tunsin oloni rauhalliseksi. Vain minä ja meri.
Tunsin olevani turvassa, koska meri oli tyyni ja rauhallinen.
Pelkäsin todella paljon, -
että voimani loppuisivat ja että hukkuisin.
Tai ehkä joku huomaisi ja ampuisi minut.
Uidessani tyynessä meressä -
kuulin kovan äänen.
Tunsin veden sykähtelyn. Paineaalto veti minut pinnan alle.
Ruumiini tärisi pelosta.
Näin valoja horisontissa ja suuntasin sinnepäin.
Arvelin siellä olevan Israelin joukkoja.
Jatkoin uimista, mutta voimani alkoivat loppua.
Pystyin hädin tuskin liikuttamaan raajojani.
Välillä annoin virran viedä minua mukanaan.
Pääsin lopulta rantaan.
Kuulin heidän puhuvan hepreaa kaksisuuntaradioihinsa.
Tiesin, että minun piti päästä heidän luokseen, vaikka olin uupunut.
Yllätyksekseni olin tullut sen saman rykmentin luo, joka hylkäsi minut aiemmin.
Palattuani omaan rykmenttiini minusta tuntui -
kuin olisin hylännyt omat toverini.
Minusta tuntui aina, että he pitivät minua miehenä, -
joka ei edes yrittänyt pelastaa ystäviään.
Ikään kuin olisin karannut taistelusta -
pelastaakseni oman nahkani. Tunsin oloni välillä epämukavaksi.
En pitänyt yhteyttä kuolleiden perheisiin.
Aluksi kävin heidän haudoillaan, -
mutta lopulta lopetin sen.
Tahdoin unohtaa. En tahtonut käydä niitä hetkiä läpi uudelleen.
- Miltä teistä tuntui käydä haudoilla? - Syylliseltä.
Tunsin syyllisyyttä aina käydessäni siellä.
Kuin en olisi yrittänyt tarpeeksi. Enkä minä yrittänytkään.
En ollut mikään sotasankari, joka pelastaa kaikkien hengen.
En ole sellainen.
Tänään Sidonia pommitin
Aamulla keskellä savupilvien
Kotiin arkussa minut melkein kannettiin
Tänään Sidonia pommitin
Kuukausi Ronnie Dayagin uintimatkan jälkeen -
armeija valtasi rannan, jolta hän oli paennut.
Meille kerrottiin, että hyökkäisimme pian Beirutiin ja kuolisimme kaikki.
Mutta rannalla emme ajatelleet niinkään kuolemaa.
Tein banaanilehvistä majan itselleni. Kun muistelen sitä aikaa, -
pelkkä ajatus Patchouli-partavedestä saa minut voimaan pahoin.
Se oli todella suosittua 80-luvulla. Kämppikselleni, Frenkelille, -
Patchouli ei ollut tuoksu, vaan elämäntapa.
Miten käytetään Patchoulia?
Näytä.
Laitat tipan kädellesi näin.
Nyt ystäväsi tietävät, missä olet.
Muistan miehieni sanoneen minulle:
"Frenkel, kävelet liian nopeasti. Olet kuin jänis."
Mikä siihen auttaa? Patchouli!
Pimeässä he tiesivät koko ajan, missä olin menossa.
Tuoksun haistoi vahvana ulkonakin.
Käytän sitä yhä.
Tänään Beirutia pommitin
Sieltä joka päivä pois himosin
Tänään Beirutia pommitin
Liipaisinta kun painaa
Muukalaiset helvettiin joutaa saa
Tietysti matkalla tapamme viattomiakin
Sieltä joka päivä pois himosin
Tänään Beirutia pommitin
Päivärutiinimme oli tämä:
nousimme aamulla, -
valmistimme aamupalan paistinpannuillamme:
purkkilihaa ja munia.
- Rannallako? - Rannalla.
Sitten kävimme uimassa, puimme univormumme ja lähdimme jahtaamaan terroristeja.
Joku huusi nimeäni.
Näin lapsen sinko kädessä.
Pienen lapsen.
Muistatko, olinko siellä, Frenkel?
Tietysti. Olit koulutusleiriltä lähtien aina siellä, missä minäkin.
- Sielläkin? - Niin.
Hyvä, että kerroit. Tietysti olin siellä.
Onko mahdollista, etten muista niin dramaattista tapahtumaa?
Kutsumme sitä "eritellyksi tapahtumaksi".
Silloin henkilö kokee tapahtuman, mutta tuntee itsensä ulkopuoliseksi.
Kerran luonani kävi nuori amatöörivalokuvaaja.
Kysyin häneltä vuonna 1983, miten hän kesti julman sodan keskellä.
Hän vastasi: "Se oli helppoa. Pidin sitä lomana."
Hän uskotteli itselleen: "Mitä hienoja tapahtumia!
Ampumisia, tykkitulta, haavoittuneita ja huutavia ihmisiä."
Hän ajatteli katsovansa kaikkea kuvitteellisen kameransa linssin läpi.
Sitten jotain tapahtui.
Hänen "kameransa" hajosi.
Hän sanoi saaneensa traumoja vasta sitten, -
kun he saapuivat Beirutin talleille.
- Raviradalle. - Hän näki lukemattomia -
surmattujen arabihevosten ruhoja.
"Se särki sydämeni", hän sanoi. Sota oli ihmisten. Mitä ne hevoset olivat tehneet -
ansaitakseen niin paljon kärsimystä?
Hän ei kestänyt kuolleiden hevosten näkemistä.
Hän oli huijannut itselleen olevansa tapahtumien ulkopuolella.
Sota oli ollut hänelle vain elokuvaa.
Se oli suojellut häntä.
Mutta hevoset nähtyään hän ei enää voinut väittää, ettei asia kosketa häntä.
Kauhu valtasi hänet. Hän meni sekaisin.
Sanoitte aiemmin, ettette muista olleesi hedelmätarhassa, -
jossa poika oli raketinheittimineen. Muistatteko muita asioita?
Muistatteko kotiinpaluuta tai keskusteluja ystävienne kanssa?
Mitään sota-ajoista muistuttavaa tapahtumaa?
- Kyllä, muistan tarkkaankin. - Mitä muistat?
Muistan jokaisen loman täydellisesti.
Muistan sodan syttyneen, kun olin 10 vuotta.
Kaikki pysähtyi täysin. Isät olivat rintamalla.
Lapset piileskelivät äitiensä kanssa sisällä -
suljettujen ikkunoiden takana pimeässä.
Heidän täytyi vain odottaa pommituksia, jotka tappaisivat heidät.
Kukaan ei edes unelmoinut pääsevänsä ulos.
Saavuttuani kotiin Libanonista ensimmäistä kertaa kuuteen viikkoon -
kaikki oli kuin mitään sotaa ei olisikaan.
Minulla oli loman aikana vain yksi päämäärä: saada takaisin tyttöystäväni Yaelin, -
joka oli jättänyt minut sotaa edeltäneenä yönä.
Muistatko, miten teimme näitä? Vähän Spritea...
Valmiina?
Pohjanmaan kautta!
Muistot ovat alkaneet palata tavattuani kanssani palvelleita miehiä.
Muistan lähes kaiken nyt.
- Mihin asti? - Muistan ensimmäiseen päivään asti, kun piiritämme Beirutia.
Muistatko, että Yaelin jätti sinut viikkoa aiemmin?
Miten sinä tiedät siitä?
Etkö tiennyt minun olleen ihastuneen häneen?
En tiennyt sitä.
Se on totta.
Mikä on vialla? Siitä on 20 vuotta.
Ei se mitään, en ole vihainen.
Sinulla sentään oli koti ja perhe.
Mikä koti? Mikä perhe?
Sinulla ei ole aavistustakaan. Isäni...
Lohduttaakseen minua hän kertoi omasta sodastaan.
Toisesta maailmansodasta siis. Venäläiset sotilaat Stalingradissa -
saivat kahden vuorokauden loman vietettyään vuoden rintamalla.
He nousivat junaan, saapuivat kotikyläänsä, astuivat asemalaiturille, -
halasivat omaisiaan ja sitten nousivat takaisin junaan palatakseen rintamalle.
Ymmärrätkö?
Hän ajatteli kertomuksen lohduttavan minua. Oikeastaan hän oli oikeassa.
Vuorokauden jälkeen minut kutsuttiin takaisin palvelukseen.
Silloin autopommit olivat oikea trendi-ilmiö.
- Ovat ne edelleenkin. - Ne levisivätkin räjähdysmäisesti.
Tosiaankin!
Saavuin huvilaan Beirutin ulkopuolella.
Kaikki oli tehty kullasta.
Marmorisia tiskialtaita, kultaisia kahvoja ja sellaisia.
Upseeri istui television ääressä. Hän ei katso minuun.
- Hän vain toisti: - Kelaa eteenpäin.
Kelaa eteenpäin.
PANNAAN RÖÖRIT PUHTAAKSI 2 - Tulin rassaamaan putkianne.
Täällä alhaalla.
- Oletteko nähnyt meisseliäni? - Mitä meisseliä?
Sitä pitkää ja paksua.
- Putkesi ovat niin syvät! - Kelaa eteenpäin.
Päivää. Onko ulkopuolella oleva Mercedes teidän?
Hetki pieni. Palvelen asiakasta.
- Hän käski vaihtamaan nauhaa ja sanoi: - Saimme vihjeen punaisesta Mercedeksestä.
- Sen kohteena on joukkojasi. - Joten?
- Räjäyttäkää se ensin. - Jokainen punainen Mercedes?
Oletko tyhmä tai jotain?
Tuliko se auto?
Odotimme koko yön räjähtävää Mercedestä, jonka kohteena olimme.
Pelkäsimme pahinta.
Sitten puhelin alkoi soida keskellä yötä.
Bashir on kuollut.
- Kuka se on? - Bashir Gemayel, Libanonin uusi presidentti.
Veli, liittolainen, kristitty. Kuollut, murhattu.
Herätä kaikki. Olette Beirutissa kahden tunnin kuluttua.
En muista paljoa lennosta Beirutiin.
Muistan ajatelleeni vain lakkaamatta kuolemaa.
Koska Yaeli oli jättänyt minut viikkoa aiemmin, -
kostaisin hänelle kuolemalla taistelussa.
Hän riutuisi syyllisyydessä lopun elämäänsä.
Haaveillessani kuolemastani lähestyimme Beirutia.
Näimme kaupungin, jossa oli hotelleja, rantoja ja paljon ihmisiä.
Laskeuduimme kansainväliselle lentokentälle.
Helikopterimme laskeutui Air Francen, TWA:n -
ja British Airwaysin lentokoneiden väliin.
Vähitellen se alkoi tuntua ulkomaanmatkalta.
Olin innoissani.
Joskus poistuin lentokenttäterminaaliin.
Se tuntui aivan lomamatkalta. Unenomaiselta tilalta.
Seisoskelin terminaalissa -
pohdiskelemassa määränpäätäni.
Tuon 80-lukulaisen lentoaikataulun edessä -
päätös oli minun.
Kello 14:10, Lontoo.
Kello 15:20, Pariisi.
Kello 16:00, New York.
Vaeltelin terminaalissa tax-free-kauppojen seassa.
Koruja, tupakkaa, alkoholia...
Yhtäkkiä heräsin unelmistani ja tajusin, mitä ulkona tapahtui.
Ikkunan läpi näin, -
että TWA:n ja Air Francen koneet olivat pelkkiä rikkinäisiä hylkyjä.
Kaupat olivat tyhjiä. Ne oli ryöstetty aikoja sitten.
Aikataulut eivät olleet muuttuneet kuukausiin.
Sitten alkoi kuulua ääniä.
Kuulin kranaattien ja pommien paukkeen kaupungissa.
Vähitellen aloin ymmärtää, missä olin. Pelkäsin, mitä tuleman pitää.
Lähdimme kävelemään lentokentältä kaupunkiin.
Korkeat hotellit kohosivat vieressämme.
Meri oli toisella puolen.
Kävelimme rantakatua pitkin kohti suurta risteyskohtaa.
Yhtäkkiä meitä kohti alettiin ampua hotellien yläkerroksista.
Emme nähneet tarkalleen, mistä meitä ammuttiin tai kuka ampui.
Haavoittunut sotilas makasi keskellä katua, mutta emme saaneet häntä suojaan.
Olimme hyvin peloissamme.
Yhtäkkiä sen helvetin keskeltä -
ilmestyi uutiskuvaaja Ron Ben-Yishai.
Hän käveli pystyssä väistäen luoteja kuin Teräsmies.
Hän liikkui eteenpäin kaikessa rauhassa, vaikka luodit viuhahtelevat ohitse.
Hänen edessään ryömi kameramies.
Pelosta jäykkänä hän ei nähnyt kypäränsä alta mitään.
Se oli suuri risteyskohta.
Yksi kaista johti suoraan Hamra-kadulle, -
jota pitkin pääsi Beirutin länsipuolelle.
Muistan sen viheltävän äänen...
Meitä kohti ammuttiin raketinheittimillä, -
joista lähti samanlainen ääni kuin intiaanien käyttämistä nuolista.
Ennen raketin räjähdystä siitä lähti viheltävä ääni.
Itse räjähdystä ei kuule ollenkaan, -
ainoastaan vihellyksen, jonka jälkeen seinät tärisevät.
Sillä välin parvekkeet olivat täynnä siviilejä.
Naiset, lapset ja vanhukset seurasivat tilannetta kuin elokuvaa.
Meitä ammuttiin joka suunnasta.
Emmekä päässeet kadun toiselle puolelle.
Varusmiespalveluksen aikana käytin aina MAG-konekivääriä.
Upseerikoulussa ajattelin koettaa jotakin muuta asetta MAG:een sijaan.
Joten sain Galil-rynnäkkökiväärin.
Tajusin kesken kiivaan tulitaistelun, -
että ampumistaitoni Galililla oli ruosteessa.
Kaipasin vanhaa kunnon MAG:tä.
Joten pyysin Ereziä tekemään palveluksen.
Pyysin hänen konekivääriään. En pääsisi kadun halki Galililla.
MAG:een avulla pääsisimme kaikki kadun toiselle puolelle.
"Olen parempi ampuja." Hän kysyi minulta, olenko hullu?
Hän sanoi, että meitä kohti ammutaan, joten täytyy keskittyä ampumiseen.
Lopulta tajusin kovien otteiden olevan tarpeen. Sanoin hänelle:
"Erez, anna konekiväärisi tai otan sen väkisin!"
Ikuisuudelta tuntuvan minuutin ajan -
Frenkel oli keskellä risteystä väistellen luoteja joka suunnasta.
Tien ylittämisen sijaan -
hän näytti tanssivan eräänlaisessa transsitilassa.
Hän osoitti ampujille, että halusi olla siinä ikuisesti.
Aivan kuin hän halusi rehennellä valssatessaan -
ammuskelun lomassa Bashirin julisteen edessä.
Vain parin sadan metrin päässä Bashirin seuraajat valmistelivat suurta kostoaan:
Sabran ja Shatilan verilöylyä.
Alan pikkuhiljaa muistaa.
Olen tavannut ihmisiä ja kuullut tarinoita.
Tarinoita itsestäni. En halua uskoa niitä.
Mitä sitten et muista?
Päivää, jona verilöyly tapahtui. Kaiken muun muistan.
En ymmärrä, miksi ihmiset hämmästelivät niin paljon -
falangistijoukkojen tekemää verilöylyä.
Tiesin koko ajan, kuinka raakalaismaisia he olivat.
Beirutin hyökkäyksen aikaan olimme teurastamossa.
- Missä? - Teurastamossa, kaatopaikalla, -
jonne vietiin kaikki palestiinalaiset kuulusteluihin ja teloituksiin.
Se oli kuin LSD-trippi.
Murhattujen palestiinalaisten ruumiinosat säilöttiin tölkkeihin metanaalikaasulla.
Sormia, silmämunia. Aivan kaikkea.
Joka paikassa oli Bashirin kuvia.
Bashir-kaulakoruja, Bashir-kelloja ja vaikka mitä roinaa.
Bashir oli heille samanlainen idoli kuin David Bowie minulle.
Tähti, idoli, prinssi, ihailtu.
Luulen, että he tunsivat jotain eroottista häntä kohtaan.
Totaalista eroottisuutta.
Heidän idolistaan oli tulossa kuningas. Ja me kruunaisimme hänet.
Seuraavana päivänä hänet murhattiin.
Oli ilmiselvää, että he kostaisivat hänen kuolemansa jollain luonnottomalla tavalla.
He käyttäytyivät aivan kuin heidän vaimonsa olisi murhattu.
Kyse oli perheen kunniasta.
- Miksi tulit takaisin? - Näen edelleen hallusinaatioita -
verilöylystä rannalla.
Sinä olit siellä kanssani.
Olet sekaisin.
Se on sinulle pakkomielle.
Ranta? Mistä sinä oikein puhut? Kuka oli silloin rannalla?
Mikä ihmeen ranta?
Olen umpikujassa.
En löydä ketään, joka olisi ollut kanssani verilöylyn aikana.
Kenelläkään, joka oli kanssani, -
ei ole yhtään selkeää muistikuvaa niistä päivistä.
Minulla on vain yksi mielikuva.
Ja Carmi, ainut henkilö mielikuvastani, kieltää olleensa siellä kanssani.
- Se on silti totta. - Se on mielikuva.
- Mutta se on sinun. Selitänkö? - Selitä.
Mitä meri symbolisoi unissa? Pelkoa. Tunteita.
Verilöyly pelottaa sinua. Se tekee olosi levottomaksi. Olit lähellä sitä.
- Tuosta ei ole juuri apua. - Päähänpinttymäsi verilöylyyn -
on syntynyt jo paljon ennen Sabran ja Shatilan verilöylyä.
Sekoitat sen johonkin aikaisempaan verilöylyyn.
- Olivatko vanhempasi Auschwitzissa? - Kyllä.
Verilöyly on kulkenut mukanasi 6-vuotiaasta asti.
Olet elänyt sen noiden keskitysleirien kautta.
Ainut ratkaisu on selvittää, mitä oikeasti tapahtui -
Sabrassa ja Shatilassa. Etsiä oikeat ihmiset.
Selvittää, mitä tapahtui. Kysyä, kuka oli paikalla.
Hanki lisää yksityiskohtia. Ja sitä kautta -
voit ehkä saada selville, missä olit -
ja mikä oli roolisi.
Sinä päivänä meidät lähetettiin miehittämään uutta asemaa.
Se oli eräs kukkula. Tämä kukkula -
oli pakolaisleirin länsipuolella.
Asemastani pystyin näkemään leirin sisäpuolelle.
Alueelta ammuskeltiin satunnaisesti. Yritimme paikallistaa ampujat vastataksemme tuleen.
Kristityt falangistijoukot saapuivat paikalle täydessä varustuksessa.
Israelin sotilaspuvut päällään he asettuivat panssarivaunujen taakse.
Minut kutsuttiin käskynjakoon. Se pidettiin englanniksi.
- Mitä se koski? - He sanoivat, että kristityt -
menisivät leiriin ja me suojaisimme heitä.
Kun he olisivat puhdistaneet leirin, me ottaisimme johdon.
- Puhdistaneet mistä? - Palestiinalaisista terroristeista.
Seuraavana aamuna he kuljettivat siviileitä ulos.
Heidät vietiin leirin ulkopuolelle -
pitkässä jonossa.
Falangistijoukot tarkkailivat ja huusivat heille jatkuvasti -
ja ampuivat välillä ilmaan.
Joukossa oli naisia, vanhuksia -
ja lapsia kävelemässä kohti stadionia.
Kun katselit tapahtumia panssarivaunusta, mietitkö ikinä, mihin heitä vietiin?
Mietitkö edes sitä?
En oikeastaan, koska mihin tahansa menimme, -
käskynämme oli tutkia leirejä. Siviilit käskettiin kovaäänisillä ulos.
Jäljellejääviä pidettiin kapinallisina.
Oli hyvin normaalia, että siviilejä tiedotettiin ennen alueen miehittämistä:
"Tulkaa ulos, ellette halua loukkaantua."
Sinä päivänä ajoin rannalla olevaan Dochan kaupunkiin.
Siellä oli Israelilaisten puolustusvoimien laskeutumispaikka.
Matkalla vastaan tuli useita falangistijoukkojen ajoneuvoja.
He huusivat ilosta matkalla lentokentälle.
Kentällä tapasin ystäväni, joka oli panssarijoukkojen komentaja.
Hän kysyi minulta, -
olinko kuullut, mitä pakolaisleirillä oli tapahtunut.
Hän osoitti kohti Sabraa ja Shatilaa.
Sanoin, etten tiennyt.
"En ole nähnyt sitä itse, mutta sanotaan, että on tapahtunut verilöyly."
Palestiinalaisia oli teurastettu.
Kuulin, että heidät oli laitettu rekkaan.
Minulle kerrottiin, että heidän rintaansa oli viilletty krusifiksi.
He olivat loukkaantuneita, osa oli kriittisessä tilassa.
Heidät laitettiin rekkoihin ja vietiin tuntemattomaan paikkaan.
Näimme falangistisotilaan -
komentavan erään vanhuksen sisälle taloon.
Jossain vaiheessa kuulimme laukauksia.
Kuulimme laukauksia.
Sitten sotilas tuli talosta yksin.
Kysyimme häneltä mitä on tapahtunut. Emme ymmärtäneet häntä, -
joten hän selitti elekielellä laukaukset.
Ymmärsimme, että hän oli käskenyt miestä polvistumaan.
Kun mies oli kieltäytynyt, hän oli ampunut polviin.
Kun mies kieltäytyi yhä tottelemasta, hän oli ampunut mahaan ja päähän.
Etkö ikinä epäillyt mitään, -
kun rekat lähtivät täysinä ja palasivat tyhjinä, -
kun naisia ja lapsia tuotiin ulos -
ja puskutraktorit menivät sisään?
Tietenkin.
Tajusin sen vasta sitten, kun mieheni kertoivat minulle.
He huusivat tankkien päältä, -
että siellä tapetaan ihmisiä.
He sanoivat, että ihmisiä asetettiin riviin ja ammuttiin.
Soitin siitä komentavalle upseerille.
Kerroin hänelle, mitä kuulin leirillä tapahtuvan.
Hän sanoi tietävänsä siitä. "Tilanne hallinnassa, raportoimme asiasta."
Jätin asiasta huolehtimisen armeijalle.
Missä operaation päämaja sijaitsi?
Todella lähellä, korkean rakennuksen katolla.
- Kuinka korkean? - Niin korkean, että sieltä näki kaiken.
He näkivät sieltä varmasti paremmin kuin minä.
En halunnut kävellä öisin, -
joten ajoin asuntooni Bahabdaan. Minulla oli huoneisto Beirutissa.
Micha Friedman oli kanssani. Päätimme syödä illallista.
Micha kutsui eräästä -
211. prikaatin rykmentistä muutamia kavereita.
Aterialla rykmentin komentaja sanoi haluavansa puhua kanssani kahden.
Hän sanoi:
"Ron, mieheni sanoivat, että leirissä teurastetaan ihmisiä."
Hän kertoi muutamasta tapauksesta.
Kokonaisia perheitä teloitettiin.
Kysyin häneltä: "Näitkö sen itse?"
"En nähnyt, mutta sotilaani kertoivat minulle siitä. Täällä olevat upseerit myös."
Puhuimme siitä myöhemmin lounaalla.
Kun he olivat lähteneet noin kello 23:30, -
kumosin viskilasillisen kurkkuuni ja soitin puolustusministeri Ariel Sharonille.
Ariel oli silloin nukkumassa tilallaan.
Sanoin: "Olen kuullut, että leirissä on suuri verilöyly.
He teurastavat palestiinalaisia. Meidän täytyy pysäyttää heidät."
Hän kysyi minulta: "Näitkö sen itse?"
"En", sanoin, "mutta sotilaat sanoivat nähneensä sellaista."
"Selvä", hän sanoi.
"Kiitos, että toit asian tietooni." Siinä kaikki.
Normaalisti sanottaisiin: "Tarkistan asian. Selvitän asian perin pohjin." Mutta ei!
Hän sanoi: "Kiitos, että toit asian tietooni. Hyvää uutta vuotta!"
Jotain sellaista. Sitten takaisin nukkumaan.
Uskomatonta. Kristityt falangistijoukot -
teurastivat pakolaisia.
Sotilaat olivat kehissä leirin ympärillä.
Joka kehällä tiedettiin jotain asiasta. Ensimmäinen kehä tiesi eniten.
Se ei mennyt heille kaaliin.
He eivät tajunneet todistavansa kansanmurhaa.
- Millä kehällä olit itse? - Toisella tai kolmannella.
Mitä teitte siellä?
Seisoimme katolla ja näimme, kun he valaisivat taivaan.
- Millä? - Valosoihduilla.
He saattoivat tehdä hirmutyönsä valosoihtujen valossa.
- Ammuitko sinäkin valosoihtuja? - Onko sillä merkitystä?
Onko sillä merkitystä, ammuinko niitä -
vai pelkästään näin valosoihdut, jotka auttoivat ihmisiä ampumaan muita?
Sen hetkisessä mielentilassasi sillä ei ollut merkitystä.
Et pysty muistamaan verilöylyä, koska sinun mielestäsi -
murhaajat ja sivustakatsojat olivat samaa kehää.
Tunsit syyllisyyttä jo 19-kesäisenä.
Otit tahtomattasi natsin roolin.
Ammuit valosoihtuja, mutta et teurastanut ihmisiä.
Heräsin kello 5:00 tai 5:30 -
ja herätin kaikki muut.
Sitten ajoin Sabran ja Shatilan pakolaisleirille.
Kun saavuin perille...
Mikä sotku!
Tiedättekö kuvan Varsovan getosta?
Se, jossa lapsi on nostanut kätensä ylös?
Juuri sellaiselta pitkä jono naisia, -
vanhuksia ja lapsia näyttivät.
Aioin mennä prikaatinkomentaja Amoksen päämajaan, -
mutta kun olin jo lähdössä, Amos ilmestyi paikalle.
Hän ajoi saattueen keulassa.
Hänen vihaiset kädenliikkeensä pakotti heidät pysähtymään.
Siihen kaikki päättyi.
Lopettakaa ampuminen välittömästi!
Tämä on käsky! Lopettakaa ampuminen! Välittömästi!
Menkää takaisin koteihinne nyt!
Falangistijoukot vetäytyivät tietä pitkin.
Naiset ja lapset taas palasivat leiriin.
- Palestiinalaisetko? - Niin.
Sanoin tiimilleni: "Menemme sisään -
näiden naisten ja lasten kanssa.
Menemme katsomaan, mitä on tapahtunut."
Leiri oli täynnä kivimurskaa.
Huomasin pienen käden.
Lapsen käsi työntyi esiin raunioista.
Katsoin hieman lähemmäs ja näin kiharoita.
Kikkarapää pölyn peitossa. Sitä oli vaikeata huomata.
Se oli lapsen pää, joka näkyi nenään asti.
Käsi ja pää. Oma tyttäreni oli saman ikäinen kuin tuo pieni tyttö.
Hänelläkin oli kiharat hiukset.
Leirin taloissa oli pieni pihamaa.
Nämä pihamaat olivat täynnä naisten ja lasten ruumiita.
Nuoret miehet oli ammuttu ensiksi.
Sitten loput perheestä ammuttiin.
Astuimme eräälle todella kapealle kujalle, -
jossa kaksi miestä ei pystynyt kävelemään rinnan.
Se kuja oli täynnä -
nuorten miesten ruumiita -
ladottuna rinnankorkuiseksi kasaksi.
Silloin tiesin varmasti verilöylyn tapahtuneen.